Copilăria este unica perioadă din viață în care se
modelează caracterul omului. În copilăria mică, poveștile și povestirile sunt
instrumentul principal de educație. În vremuri mai îndepărtate, Făt-Frumos
trecea prin felurite încercări imaginare, ajutat de vietăți fermecate. Totul se
încheia cu bine, finalul era nunta cu aleasa inimii, spre marea bucurie a
supușilor.
În basme mai recente, personaje ca Mary Poppins, Peter
Pan, Harry Potter, înlătură greutățile cu ajutorul magiei.
Istorii de felul acesta nu clădesc caractere. Copiii nu
cunosc problemele adevărate ale vieții și cum se rezolvă ele, dacă se rezolvă.
Povestirile din volumul ”Drumul spre casă” înfățișează chiar aceste greutăți,
situații fără ieșire, unele dureroase, ale căror eroi sunt copii. Autorii lor
sunt scriitori clasici ruși din secolul XIX sau de la sfârșitul secolului XIX –
începutul secolului XX: Dostoievski, Cehov, Leonid Andreev, Aleksandr Kuprin și
alții.
Deși neputincioase, personajele-copii luptă plini de
curaj cu soarta ingrată, arareori izbutind să iasă învingători.
În ”Drumul spre casă”, Siomka, un băiat de 11 ani, rămăsese
de izbeliște în Siberia după moartea părinților săi care fuseseră strămutați
acolo din Rusia. El pornește către satul natal pe jos, de unul singur, fără a
ști unde se află satul și nici că se află la mii de kilometri depărtare.
”Pesemne că tot ce poate fi plăsmuit pentru om, Siberia
nemărginită a văzut și a suportat, și nu mai poate fi surprinsă cu nimic, cu
niciun fel de noutate. Au străbătut prin ea mii de verste arestații înlănțuiți,
zornăind din lanțurile grele, au sfredelit și au săpat în minele întunecate din
străfundurile ei, s-au istovit în temnițe. Pe drumurile sale au gonit troicile
sprintene, sunând vesel din clopoței, iar prin taiga au hoinărit ocnașii
fugari, luptându-se cu fiarele sălbatice, uneori prefăcând în scrum satele, alteori
cerând de pomană. Mulțimi de oameni strămutați s-au perindat din Rusia, formând
un șir aproape neîntrerupt, înnoptând sub căruțe, încălzindu-se lângă ruguri,
iar în întâmpinarea lor au venit alte mulțimi de exilați, cerșind, flămânzi și
bolnavi, și mulți dintre ei au murit pe drum. Nimic nu este nou pentru nimeni.
Prea multă durere a văzut Siberia ca să mai fie surprinsă de ceva.”
”Siomka se așeză pe nisip și abia atunci observă că a
obosit și că nu mai poate merge. Dar unde să mergi, când în fața ta e numai
apă? Mai întâi privi apa aceasta, urmărind cum se năpustește undeva înainte și
se sparge de mal, apoi privi cerul, orizontul care se întuneca în depărtare,
peste râu, privi pădurea, poienile, și ceva trist, tulbure, se așeză ca o
piatră pe sufletul lui de copil. Să fi fost oare o simplă frică, sau conștiința
că este cu totul orfan, sau părerea de rău, sau, poate, gândul la satul natal,
dar lui Siomka îi veni să plângă. Voia să mănânce și să se încălzească, voia
să-i vadă lângă el pe tatăl său și pe mama sa și, mușcându-și degetul, stătea
nemișcat lângă râu, țintuindu-și privirea undeva în depărtare, însă nu vedea
nimic înaintea lui.”
Citatele au fost preluate din volumul Drumul spre casă și alte povestiri din clasicii ruși, de la Editura Contra Mundum, 2024.
Postarea face parte din ”Citate favorite” de la Suzana.
M-am apucat sa mai rasfoiesc blogul si am vazut ca ai mai postat ceva. Am introdus postarea in tabel.
RăspundețiȘtergereCopiii sunt in principiu atat de curajosi, ei nestiind ce e frica. Insa e atat de trist cand sufera
si nu reusesc sa isi gaseasca drumul.
Toate cele bune, draga Zina! Un weekend pe placul tau!❤️😘
Mulțumesc pentru tabel, am pus și eu linkul către tine.
ȘtergereCât despre copii, poate cei mici de tot să nu știe ce e frica. Când cresc un pic mai mari încep să știe de frică.
O lună septembrie caldă și plăcută!
E un subiect care mă preocupă de când am nepoți. Înainte consideram că e treaba statului...
RăspundețiȘtergereAm aflat că, în general, familiile își caută să ”impună” urmașilor valorile etniei, cultului religios, statutului social etc.
Toate cele bune!
Nu poți să le impui nimic. Poate doar exemplul personal al părinților să aibă ceva efect educativ, dar aici intră în discuție calitatea exemplului.
Ștergere